No sé què shedding
La ciutat, com a imaginari, té una importància substancial a la hora de referir-nos als models que seran producte, molt després, de reflexions, debats i esdeveniments.
Les exposicions internacionals en el context mundial parteixen bàsicament de la dècada de 50, de 1800,
i el seu objectiu bàsicament és projectar un escenari global en un lloc concret, en un període també molt concret de temps.
Per tant, l'arquitectura i la transformació urbana seran una de les millors qualitats d'aquest tipus d'aconteixement.
Tindran a l'arquitectura i a la ciutat com a objectiu bàsic.
La seva excusa és la exposició dels avanços tecnològics, però s'acabaran convertint en molts dels casos en una exposició sobre si mateixes.
És com quan alguna ciutat reencarrega a un magnífic arquitecte de reconeguda solvència un magnífic museu quan el fons museístic esboçar és escas.
Al final, el propi museu se converteix en el element d'atracció. Molt d'això hi ha en les exposicions internacionals.
Dins d'aquell imaginari que se desenvolupa no seran els carrers i les places que tots coneixem, sinó que serà un imaginari complex.
Dintre d'aquest imaginari veiem una imatge trucada de la exposició de Sevilla de 1929,
que coincideix amb la que es produeix a Barcelona en aquest període. Són dues exposicions paral·leles recollida en una de les pel·lícules de la saga de la Star Wars.
Evidentment estem parlant d'una prefiguració sobre una prefiguració.
És important donar-nos compte fins a quin punt aquests elements de futur ens plantegen o ens transporten a una altra realitat, a un altre lloc, a un altre temps.
Les exposicions treballen molt d'aquests aspectes.
Aquests protagonistes que veiem a la imatge, passejant-se realment per l'arquitectura de la exposició de Sevilla,
en realitat apareixen transportats a un altre espai arribant a un altre planeta d'una galàxia, com diuen a la saga de les galàxies, molt llunyana.
Parlar de París junto a Londres serà un d'aquests llocs repetitius i reiterants al llarg de més d'un segle on s'aniran produint els esdeveniments de les exposicions internacionals.
L'exposició de París i la trica al costat aquí de la de Londres pot ser un clara en marge de les intervencions urbanes que es produeixen que està concretament en 1889, és a dir un any després de la de Barcelona de 1888.
La de París coincidint en aquest cas amb el centenari de la revolució francesa,
per tant, molt més pròxima a l'aconteixement que dona origen i excusa a l'exposició que no als nostres temps.
L'exposició de París passa a la història per la intervenció d'un enginyer Eiffel per la construcció de la famosa torre.
Però, sobretot, serà una actuació sobre el gran front del Sena que marcarà la centralitat al llarg de més d'un segle.
Apareix l'arquitectura de ferro com un element emergent, subjacent d'aquesta modernitat que ja no serà possible d'entendre sense conservar la infraestructura com una part definitòria del projecte.
La sala de l'imagin, el palet de les màquines, serà en aquesta exposició el màxim exponent d'aquesta mena de glòria a la tecnologia emergent.
El ferrocarril elevat, com si es tractés d'un monorraïll, apareixeran les voreres mòbils.
Anirem després d'alguna manera concebint aquesta part de la modernitat com un acompanyament entre l'arquitectura que es veu encara acompanyada d'un significat anterior
que acompanya el que per llavors s'ha percebut com un element difícil d'entendre, l'arquitectura de ferro i vidre.
Tan és així que en 1910 la que havíem vist, que era el centre de l'exposició del 89, acaba sent objecte d'una intervenció de demolició per millorar les condicions del barri on aquest s'havia construït.
La ciutat de Chicago de 1893 marcarà un altre punt.
Per què és important? Perquè ens retorna o ens transporta a una situació especial de especial determinació sobre els elements temàtics.
Veiem si ho veiem més de prop que la relació amb l'aigua és un dels elements més decisius, que els elements itinerants, ponts i recorreguts a través de l'arquitectura i el paisatge de l'exposició
combinen diferents situacions de mobilitat, els ferrocarrils elevats o com veurem d'aquí un moment en el cas de Barcelona amb la proximitat latent de les vies ferroviàries
en aquesta imatge que veiem d'aquesta magnífica entrada al ferrocarril dintre de la mateixa estructura del recinte de l'exposició.
Veiem com és un intercanviador entre les diferents mobilitats, la de la escala intercontinental o del llarg recorregut i aquelles que amb el ferrocarril elevat ens permeten la mobilitat interna dintre de l'esdeveniment de l'exposició.
A part del ferrocarril veiem aquestes intervencions temàtiques i les figuracions seran bàsicament, juntament amb l'aigua, aquests elements de continuïtat
que prefiguraran la tipologia dels grans esdeveniments de les exposicions internacionals.
Aquí veiem una imatge del dia de la inauguració de la referida exposició internacional de Chicago.
Això que veiem ara és el pla de la pròpia exposició donant davant el llac a Michigan, plantejant-se ja com un davant del referent d'una ciutat que creix en alçada en la seva part posterior.
Veiem-lo ara amb una imatge actual, si consultem Google podem veure encara l'espai de l'exposició present a la ciutat de Chicago
i veiem que està magníficament resolt amb una transformació de pocs d'aquests elements originaris.
Les estructures més figuratives de l'esdeveniment han anat desapareixent, però el conjunt paisatgístic ha guanyat protagonisme.
S'han inundat espais i l'aigua ha ocupat part d'aquest element central.
El ferrocarril, com podem veure ara, ha desaparegut com un element de superfície.
Ja no és necessari un element que s'hagi de servir per accedir directament i aportar grans quantitats de persones en un curt temps de temps,
sinó que no està pensat ja per ser usat per una multitud, sinó que se pot aproximar l'espai de l'antiga recita de l'exposició a través dels recursos del ferrocarril subterrani.
Però tornem a Barcelona, que és l'objectiu d'aquesta classe.
La exposició que tractem és la de 1888.
Igual que ens hem remuntat a anys anteriors i posteriors per parlar de París i Chicago, la exposició del 29 de Barcelona,
parlar de l'exposició del 29, és referir-nos a l'origen i a la localització del solar on se va construir.
La transformació i la superposició en aquest cas és evident i podem seguir-la o intuir-la molt millor que en el cas de París i Chicago.
La existència de la fortificació de la ciutadella es convertirà en tot un discurs sobre el qual es projectaran diferents capes, intenses capes, polítiques, socials, ideològiques i urbanes que estaran presents en l'exposició referida.
Què hi ha en aquest període previ a l'exposició de 1888?
A part de la fortificació en forma d'estrella, com es pot veure en aquest plano original de l'època,
i com s'explicava en dies anteriors, es construeix en base a una part del barri de la Ribera.
Se en derroca part de la trama existent.
Una petita part coincidirà amb el recent fortificat, però una part molt més gran configurar aquest espai buit al voltant de l'espai amorellat.
Justament aquest espai entre la ciutat i la ciutadella és el que més vivenda consumeix en aquesta intervenció de construcció de la ciutadella.
L'autor és un militar belga, important al seu moment, serà governador també de la ciutat.
Pràcticament és una infraestructura militar, però justament aquest senyor també va ser el que va plantejar el primer barri modern projectat de la ciutat de Barcelona, que és el barri de la Barceloneta.
Un projecte que veiem ara al recinte de l'actual Parlament de Catalunya està projectat per aquest mateix personatge.
En 1869 veiem un gravat que recull justament el enderrock de la instal·lació militar ja fora de l'ús anterior.
Però preparant aquesta conferència he trobat imatges del segon enderrock de la ciutadilla.
1989 és la data que contenien aquests arxius.
En primer lloc vaig pensar que es tractava d'un error, però en realitat es tractava d'un enderrock relacionat amb la construcció de la gran infraestructura hidràulica
per la construcció d'un nou col·lector de recollida d'aigües pluvials en la construcció de la Barcelona del 92.
Aquestes fotos del 89 recullen aquests restos de la muralla que més que restes són la part baixa de la porta principal del fosso, etc.
Avui en dia seria difícil d'entendre aquesta pràctica per la construcció d'aquest tipus d'infraestructura.
Així mateix jo no recordo que en aquella època cap mitjà de comunicació es fes recollir aquest ferressol d'aquest esdeveniment.
La pesada ombra que havia tingut la construcció de la ciutadella encara projectava una pesada ombra sobre la història d'aquest aconteciment arquitectònic.
Però tornem al que ens pertoca en relació amb el fron marítim de Barcelona.
On veiem en aquestes fotografies aquesta ciutat, Barcelona, recollida en les primeres imatges fotogràfiques,
és una ciutat encara amorellada com fa algunes setmanes s'explicava en aquesta mateixa sala.
És també un element, en veiem en les fotos des de la perspectiva de la muntanya de Montgi,
on se pot veure justament l'arsenal que estava al costat de les Drassanes i la imatge d'una magnífica platja
que seria la platja de les hortes de Sant Bertran i que seria la primera víctima de la construcció de les instal·lacions portuàries de la ciutat de Barcelona.
Encintada per la muralla encara present veiem en les imatges una muralla encara molt més alta que les edificacions a nivell de segona planta.
Per poder submergir en el que estem veient aquí podríem transportar-nos a alguna de les ciutats atlàntiques franceses com Sant Meló,
en la qual precisament es veuria aquest efecte d'una muralla en una ciutat en un nivell molt més inferior front a un mar.
En quina legalitat es construeix aquest nou projecte de la ciutadella?
En aquest, el projecte de 1859 del Font Cerdà on podem veure sobredibuixada l'estat anterior en negre
no té en compte la preexistència de l'antiga ciutadella perquè borra aquest element i dibuixa sobre ell la trama ordinària de la ciutat amb les seves illes verds edificades.
La manera en què arriba la meridiana no acaba en l'angle com ara de la ciutadella sinó que arriba fins al nivell de mar.
Hem vist imatges coetànies d'aquesta Barcelona previes a la construcció del Cerdà però què altres elements n'hi ha a part de la muralla?
Veiem el sistema ferroviari que s'acaba de construir.
Determinen aquest paisatge sobre el qual se construiria la nova ciutat.
Aquestes imatges són unes fotos de la plaça Catalunya que abans jo no havia trobat en cap arxiu però Google té aquesta capacitat d'anar alimentant-nos amb material constantment de portació nova.
Veiem aquesta imatge de la plaça Catalunya sobre una de les principals extracions que serà l'única que desapareixerà amb la construcció de la malla del Eixample.
Veiem justament un bosc de fons de plantació com podríem veure segurament a l'entorn del Pla de Lleida.
Hi ha alguns dels primers edificis que comencen a construir-se però no veiem res més que l'encintat d'algunes d'aquests dos límits de plantació de la Rambla Catalunya i plaça Catalunya però pràcticament no hi ha més res que els primers arbres plantats.
En aquesta circumstància Josep Fonsare i Mestre acabarà projectant l'àmbit de la ciutadella amb un projecte propi que fixarien les directrius finalistes.
Veiem aquestes imatges d'aquest sector previ al projecte de Fonsare.
Veiem aquest primer jardí boulevard que té la ciutat entre la ciutadella com hem comentat i l'antiga muralla.
No es tractarà d'un projecte de jardineria sinó que farà un treball on acabarà delimitant l'espai de la propietat.
Igual que quan parlàvem de la via Laietana fa uns dies ens referíem a l'obertura no com de dues línies paral·leles sinó d'un complexa polígon en relació a les finques i a l'esparcel·lació anterior.
Aquí no veiem un projecte solament de jardineria de part sinó que podem veure tot un seguit d'actuacions complexes, de fronts urbans, de mercats on se preveu la construcció també de la nova estació de França.
Se fa un projecte posteriorment a un concurs que evidentment acaba guanyant Fonsare, però també hi ha altres arquitectes com aquest dibuix que veiem ara,
Carlo Macchini, en el que més que res podem contrastar la diferent manera de plantejament sobre un mateix plantejament.
Macchianini és un arquitecte d'estructures construïdes molt estructurals, té esglésies, té mercats a Itàlia,
però en aquest cas es planteja una referència d'un parc de la Ciutadella que s'obre dintre de la perspectiva del que seria avui el 22 de Sarrova,
indicant en 1871 una perspectiva diferent no solament a la manera d'ordenar el sector sinó que ens col·loca a un creixement plantejat sobre la continuïtat en la zona del poble nou del front marítim.
Una continuïtat que, inclús ara, no es manifesta d'una de la frontera en què apareix el trencament encara real de la part posterior del parc.
Aquesta exposició de 1888 té que veure molt amb la forma de la estructura subjacent de l'antiga fortalesa,
però sobretot integra un sistema nou que és la adequació dels elements arquitectònics i urbanístics al voltant d'aquest àmbit.
En alguns casos completarà la trama Cerdà, reinterpretant-la, però bàsicament en altres la referà introduint coses que introduiran una nova escala.
No estem parlant d'un element decoratiu, per acollir una exposició,
no estem parlant d'una operació estratègica i això és el que ens interessa.
Veient, inclús, la manera en què el contacte amb el ferrocarril s'ofereix en aquest punt de tangència
i com l'exposició arribarà fins a la pròpia línia de mar a través d'aquesta continuïtat.
De manera pot ser més tímida que ho vèiem a l'exposició de Chicago,
però veiem com s'estableixen les bases de connexió de verticalitat entre el passeig de Sant Joan convertint-lo en el primer element bàsic
d'aquesta nova ordenació i de creixement d'aquest nou exemple.
Cerda no dibuixa carrers de diferent mesura gratuïtament
i quan ho fa ho fa perquè són diagonals o serà la gran via, perquè ho fa en el passeig de Sant Joan,
perquè són aquests elements de tangència que estaran tan integrats en el pensament de Cerda.
La verticalitat del passeig de Sant Joan, la verticalitat i tangència del carrer Urgell
i l'horizontalitat i tangència de la gran via, és a dir, aquesta H que també,
encara que no tenim aquí el plano davant, però es volia que tiréssiu de memòria,
que també planteja, per la renovació de la ciutat antiga, aquesta H amb dos vies verticals i una horizontal
que tots heu pogut comprovar que solament se va arribar a construir la vertical de Via Laietana.
El primer que ve en l'exposició en aquestes imatges gràfiques del seu propi...
podrien dir, avui, imatge de difusió, té a veure amb aquesta imatge de l'arquitectura.
Inclús la representació té a veure amb la nostra metodologia que la podrien pensar en aquell panorama nouscentista.
Veiem els elements arquitectònics en què casi estarien tentats a poder-los bellugar
a cada una d'aquestes finestres, com si se tractés d'una arquitectura pensada digitalment.
És pràcticament i bàsicament una estructura urbanística
en la que col·laboren els millors arquitectes de l'època.
Puig i Cadafat serà un dels grans artífecs d'aquesta nova arquitectura, dels moderns, dels emergents.
Però fixeu-vos i faré especial atenció en aquelles obres de caràcter menor que són com a més anònimes.
Estem parlant en el cas dels quartels que passen a ser construïts com a elements substitutori de l'estructura militar de l'antiga ciutadella.
Aquesta construcció se trasllada a uns solars adjacents
i s'integren bàsicament d'una manera perfecta en el projecte de Fonsaria.
Aquestes casernes que avui podem veure formant part de la estructura de la Universitat Pompeu Fabra
dibuixen un model de ciutat que no es va arribar a construir
i que són més pròxims a aquell model no gaire allunyat del que ens va plantejar a través del seu model d'eixample.
Es tracta, per tant, d'un viatge en el temps
en el que podem comprovar com hauria pogut ser aquella ciutat tan diferent a la que després hem construït.
Aquest és l'element bàsic i aquest és l'element substancial que vull que us quedeu.
Quan veiem que el passeig de Sant Joan arriba a mar
amb la gran arquitectura del pavelló de les ciències i les tècniques,
espai que avui ocuparia el tap o el tall del zoològic,
com podeu veure hi ha una transposició mental i temporal.
Les coses no són gratuïtes, sinó que tenen una ombra molt més llarga, sobretot de tipus urbanístic.
Aquest eix queda recollit per la obra de l'Enric Miralles amb la torre de gas natural.
Per tant, aquesta idea que l'element acaba passant, que arriba fins a mar,
està perfectament encara avui visible a través del projecte d'Enric Miralles.
Estem parlant d'una època en què el modern està girant-se cap al modernisme,
on hi ha molts elements que treballen el detall,
on el Palau de la Música d'en Puig i Cadafal és justament tot això
el que aspira la ciutat en la nova arquitectura.
Introdueix les bases d'aquesta arquitectura encara pesada,
però que donarà el salt al continent americà en personatges com en Rafael Guestavino,
que marxarà cap a Nova York vuit anys abans de la inauguració de l'exposició de 1888,
però es portarà tota aquesta manera de construir,
d'armar, que no és pas la de la ser, que no és la del vidre,
sinó estirar aquella tecnologia d'aquells elements de les actuacions tradicionals,
portant-les més enllà a una situació sobre la qual mai es va pensar
els que van començar en el seu moment a utilitzar la construcció
amb aquest tipus de sistema.
Veiem aquestes imatges de Gaudí, on podem descobrir que també
arriben aquestes pròpies contradiccions amb els materials.
Veiem una mica la manera en què ens fa trampa.
Veiem que sobre aquestes bases s'amaga una infraestructura
tecnològica de ferro i que les finestres acaben amagant
una estructura de persiana corredissa.
Els actuals propietaris, al col·locar aquesta il·luminació de led
justament en aquest petit tall de l'antiga porta,
ens mostra precisament una mica la trampa o la manera
en què Cerdà col·locó el sotancat.
És de Gaudí que venim a parlar, però sí també val la pena
que l'exposició de 1888 va ser un dels llocs on Gaudí va intervindre.
Veiem aquesta entrada a l'exposició de 1888
a través de l'arc de Triomf.
Rius i Taulet té un monument al final d'aquest passeig
a l'entrada del propi parc de la ciutadella.
El final del passeig del Lluís Companys,
que d'alguna manera exemplifica aquesta manera de pensar i programar.
Fonsaré no construeix només el parc,
sinó que construeix aquesta estructura de projectes.
Està construint bàsicament urbanisme, està fent urbanisme.
Està plantejant una nova construcció de la ciutat,
està plantejant la nova estació ferroviària,
com a estació de França.
La foto que veiem és d'una imatge d'un anunci
d'una multinacional que ve en telèfons
i la imatge que es recull és d'aquesta mateixa estació.
El que està completant l'imaginari que veiem al principi,
on encara veiem que aquesta arquitectura serveix
per connectar públics diversos en entorns globals.
Aquesta estació que, lamentablement,
està absolutament infrautilitzada,
com ho explicava fa diverses setmanes Maria.
La intensitat de tràfic ferroviari és mínima
i per tant s'ha utilitzat molt de temps
per fer eventos de tipus social.
Aquesta és la situació de l'estació en el dia d'avui,
però també es ve a referir-se a ella
amb aquesta imatge que sembla més pròpia
o estreta de la guerra de les galàxies.
Com vam parlar de l'exposició del 29,
aquesta mena d'imatge que ens trasllada
a l'estrella de la mort d'Star Wars
i el baix bòveda de l'estació de França un dimenge
on passejar fins i tot se pot convertir
en un element extremadament perillós.
El 92 va significar una part important
en la renovació d'alguna d'aquestes parts,
però moltes d'aquestes qüestions
no es poden fer en aquest temps.
Veiem com encara la frontera amb el passeig Picasso
significa aquesta connectivitat amb l'antic bord.
Es va actuar amb elements mínims,
però suficient per entendre que aquesta continuïtat
s'hauria de readaptar.
Però si ens fixem en la connexió,
perquè hem parlat de l'eix vertical
que va significar el passeig de Sant Joan,
però si parlem de l'eix horizontal,
l'exposició de 1888 va articular
l'element monumental de la ciutat
a través de l'eix horizontal que relacionava
o que arribava fins al monument a Colom.
Com podeu veure en aquesta imatge desoladora,
els que esteu en el primer o el segon curs d'arquitectura
com vosaltres tindreu, quan acabeu,
molt material encara per poder desenvolupar
les millores d'adequació de molt d'aquell espai
que en el 92 va quedar incomplert
i que després la ciutat no ha sigut capaç de continuar.
Aquí veiem que s'obre una gran quantitat d'espai,
en canvi la estructura del projecte urbà
no ha arribat a consolidar cap projecte.
Aquesta que veiem serien aquestes imatges
associables de crítiques, cosa que ara no farem.
L'ocupació com veiem que s'ha fet de part d'aquest parc
i antic recint de l'exposició de 1888
no sempre ha estat la més adequada.
Aquí veiem una imatge en què es veu el poliesportiu
que es construeix justament sobre d'aquest antic espai històric.
Una infraestructura que segurament podria estar
en algun altre lloc de la ciutat
o bé ocupant una oposició subterrània
com en el cas del projecte de Ferrater
en la localització de l'hotel que és pròxim a aquesta sala
on no es veu perquè la part esportiva i de gimnàs
es col·loca en la part inferior a la cota del terra
i on justament se deixen uns forats
per on penetri la llum exterior i el parc flueix per la part superior.
El parc de la ciutadella a part d'una infraestructura
segueix sent encara un lloc de recolliment.
És un element d'atracció turístic, és un element de significat.
La gran quàdrica de l'aurora marca aquesta cita de la relació
amb l'eix d'inici de la Meridiana
amb aquest magnífic element escultori
sobre el que acaba o s'inicia la vinguda meridiana.
Aquesta quàdrica, si estigués en una altra ciutat
com per exemple Berlín, seria segurament
un dels elements simbòlics de la pròpia ciutat.
Però aquesta ciutat sobre la que se construeix
la exposició del 88,
tindrà també una traslació de projecció
d'aquests events i d'aquests esdeveniments
projectant la renovació de la ciutat
com és el cas del front marítim
que arriba, com havíem dit, a la construcció del monument a Cologne,
però que plantejarà les bases per arrencar de la via Laietana.
Col·loca els elements monumentals d'aquesta Barcelona
que encara convulsa i al mateix temps
recupera la tradició anterior,
dient que encara per a nosaltres la Barcelona
segueix sent la Barcelona interior
que necessita monumentalitzar-se
i créixer davant del front marítim.
Veiem la decapitada estàtua d'Antonio López
en un d'aquests indrets que és el començament de via Laietana,
però no la traiem aquí per pura casualitat
sinó perquè sigui un dels autors
o artífics, entre altres, com a gestor i administrador
d'aquesta primera arranca de l'exposició de 1888
d'aquests magnífics edificis que veiem
configuren una de les serestes amb la plaça.
Però també hi ha altres elements,
com han comentat les antigues casernes
que avui en dia formen part de la Universitat de Pompeu.
Aquesta arquitectura de l'arquitecte de fons seré
que a part de l'estructura organitzativa del propi parc
acabarà construint aquest edifici tècnic
que en el fons no es tractava més
que de col·locar el gran depòsit
que alimentés el sistema de fons que compta el propi parc
i lo converteixi en una arquitectura,
una magnífica arquitectura sense adjectius,
convertida en una magnífica obra d'art.
Per mi, el sol fet que es pogués construir aquest edifici
justificaria per si l'exposició de 1888.
Ja sé que el que estic dient pot semblar una mica exagerat,
però en una època en què encara ens relluguem
i ens sentim atrets pel modernisme,
aquesta arquitectura marcarà un canvi substancial
de les estructures de finals del XIX i començaments del XX.
Per què? Perquè és una arquitectura sense adjectius.
Decades posteriors, molt poques, un personatge com Adolf Loos
ens posarà davant les virtuts d'aquesta arquitectura
sense adjectius.
Ornament i delicte serà una de les seves referències escrites
en què això es convertirà en un paradigma.
Però estem en un període homeniano
on homen comença d'una forma a l'arquitectura,
encara tira de l'arquitectura anterior,
dibuixant boques de metro i ponts ferroviaris
a un estil més propi del nou sentisme.
Però estem davant d'una arquitectura que obre les portes
a la que vindrà, una arquitectura no adjectivada,
adjectivació que no hauria de convertir en banalitat.
Aquesta foto que veiem ara és una foto de l'anexa actual
a l'actual biblioteca,
però construït justament al marge d'aquella,
és un espai banal al que se'ns obliga a entrar
per poder accedir al magnífic edifici que hem vist abans.
Però estem parlant d'això en el fons,
d'unes actuacions magnífiques unes al costat d'altres,
però fixeu-vos que hem dit que aniríem a parlar
de l'Exposició del Biblioteca 88,
però encara no hem parlat dels arquitectes
i les seves arquitectures en el sentit extens.
Però això serà el que farem si el temps
i la programació no us ho permeten la setmana que ve.
Moltes gràcies.
Gràcies.